![]() |
Horčičné zrnko |
"Keď ho sejú do zeme, je najmenšie zo všetkých semien na zemi, ale keď sa zaseje, vzíde, prerastie všetky byliny a vyháňa veľké konáre, takže v jeho tôni môžu hniezdiť nebeské vtáky." (Mk4,31-32) |
---|
|
PRAŽSKÉ SPOVEDANIA V pražskej farnosti, kde pôsobím, sú „spovednými“ dňami štvrtky. Niekedy pociťujem prudkú nechuť k tomu, že mám spovedať, únavu a sto dôvodov, prečo nemôžem. Ale zo skúsenosti viem, že v tie dni, kedy sa mi najviac nechce, prídu vzácni ľudia. Alebo sa v ich životoch veci pohnú dopredu. Najviac ich prichádza z rád vysokoškolákov. Slovenskí hneď poctivo povedia, odkiaľ sú, koľko majú rokov, čo študujú, kedy boli naposledy na spovedi a aký je ich životný príbeh. Slovenskí i moravskí sa zdravia „Pochválený buď Pán Ježiš Kristus“, českí vysokoškoláci zdravia „dobrý večer“ a po spovedi „na shledanou“ a ja, kňaz, pochádzajúci z Moravy si na toto neviem zvyknúť. Všetko sú to ale krásni a nádejní mladí ľudia. Medzi spovedajúcimi sa možno nájsť veľa typov. (nasledujúce príbehy sú z pochopiteľných dôvodov zámerne pozmenené, aby nikoho nebolo možné identifikovať.) Tmavý kolotočiar z maringotky, prišelec odkiaľsi z Ázie, sa občas a nepravidelne zastavuje vyspovedať sa, ako križuje krajinu. Jeho vety sú jasné, krátke s prízvukom, bez ospravedlnení či výhovoriek, konštatovanie, čo sa stalo. A stalo sa toho dosť. Desať minút hovorí bez prestania, občas hľadá v češtine slová. Tá reč, bez akejkoľvek snahy sa vykrútiť, bez akejkoľvek snahy nájsť poľahčujúce okolnosti, nikdy neobviňujúc nikoho iného než seba – tá jeho reč mi reže dušu na kúsky. Je to ako hudba, ako blues a zároveň ako ostré metalové riffy. Komu sa veľa odpúšťa, ten veľa miluje. Niekedy sú príbehy ľudí tak komplikované, že s iróniou myslím na rôznych svojich známych katolíkov, ktorí vždy všetko vedia jednoducho vyriešiť, na všetko majú krátku odpoveď a svet je pre nich súbor núl a jednotiek. Vo spovednici to nemám vždy také ľahké. Nedá sa vždy nájsť jedno a najlepšie riešenie, nedá sa vždy „pravouhlo“ rezať v dušiach ľudí. Alebo aspoň ja to neviem alebo nechcem. Ďalšími ľuďmi v rade sú tí, ktorí túžia celému svetu odpustiť, len nie tomu jedinému previnilcovi v sebe. A potom ženy. Svätý Dominik vraj raz odľahčene prehlásil, že najradšej vždy spovedal mladé ženy. Ja nie. Dievčatá zo stredných a vysokých škôl sú pre mňa najkomplikovanejšie bytosti na svete. Prichádzajú z podivuhodného sveta vzťahov, vôní, pocitov a farebných časopisov. Snažím sa byť citlivý a nie nezdvorilý. Nikdy však neviem presne, prečo prichádzajú a čo sa vlastne po mne žiada. Oni nechcú riešiť život v perspektíve Desatora a za najdôležitejšie pri spovedi pokladajú to, že z niečoho nemali dobrý pocit. Nakoniec s prevahou teenagera mi dajú najavo, že zo sveta „dospelých“ ich nedokáže pochopiť nik. Potom prichádzajú ľudia, ktorí v živote veľa skúsili. Mnoho pretrpeli a na ceste k Bohu sú tak ďaleko, kam ja sa nikdy nedostanem. Oni málokedy žiadajú, aby som im niečo povedal. Spoveď je medzi nimi a Bohom, a tak sa snažím „nezavadzať“ prázdnymi vstupmi. Aj tak im nemám čo povedať. Tí ľudia sú tak blízko Bohu a ich zápasy, ktoré bojujú, sú tak vysoko, že ja k nim nedohliadnem. Niekedy sa trápim, čo som penitentom povedal. Inokedy tým, čo som nepovedal, a mal som. A sem a tam, tu v Prahe, stretávam takých, ktorým sa rozpakujem dať rozhrešenie. Sú to nepokojné duše, ľudia kedysi pokrstení, túlaví, ktorí vyskúšali kde čo – budhizmus diamantovej cesty, tantrické sústredenie i čaje z durmanu, šamanizmus i kurzy bubnovania počas splnu – a teraz by chceli, mám podozrenie, že zo „zberateľských“ dôvodov, vyskúšať aj svätú spoveď. A na záver, samozrejme, blázni a bezdomovci. Blázni, pretože sú blázni, žiadajú kúsok ľudského citu a inštinktívne vyhľadávajú veriace prostredie, pretože dúfajú, že tu sa s nimi bude zaobchádzať keď už nie dobre, tak aspoň lepšie ako inde. Predpoklad je to niekedy správny a niekedy naivný. „Prečo sa mi vysmievajú, že som blázon?“ pýta sa ma jeden z nich naliehavo a ja nemám odpoveď, pretože nevidím dôvod vysmievať sa človeku s mentálnou chorobou. Nevysmievame sa ľuďom s epilepsiou, s astmou, žalúdočnými vredmi – a každý z nás na niečo naozaj trpí. „Prečo sa mi vysmievajú, že som blázon?“, počujem ešte dlho po potom, keď sa preplietam uličkami nočného starého mesta. V hĺbke noci mávam nádej, že niečo sa snáď naozaj posunulo vpred. My všetci sme tak trochu márnotratní a tak trochu starší synovia. Skrze svätú spoveď máme možnosť polámané veci napraviť a rany nechať zahojiť. (zdroj: Marek Orko Vácha, Příběhy z jiného vesmíru, str. 43-49, upravené) |
|